EDMUND DE WAAL

LA LLEBRE AMB ULLS D’AMBRE

TRADUCCIÓ DE L’ANGLÈS

CARLES MIRÓ

QUADERNS CREMA

BARCELONA 2012

Per a Ben, Matthew i Anna, i per al meu pare

Fins i tot quan les coses ja no t’interessen, no t’és absolutament indiferent haver-t’hi interessat, perquè sempre era per raons que s’escapaven als altres […]. Doncs bé!, ara que estic una mica cansat per viure amb els altres, aquells vells sentiments, tan personals meus, que vaig tenir, em semblen—cosa que és la mania de tots els col·leccionistes—molt preciosos. M’obro a mi mateix el cor com si fos una vitrina, i miro un per un tots aquells amors que els altres no hauran conegut. I d’aquesta col·lecció a la qual em sento més lligat que a les altres, em dic, una mica com un Mazzarino dels seus llibres, però, d’altra banda, sense gens d’angoixa, que serà ben empipador haver de deixar tot això.

CHARLES SWANN

MARCEL PROUST, Sodoma i Gomorra

PREFACI

L’any 1991 una fundació japonesa em va concedir una beca d’estudis per a dos anys. La idea era donar a set joves anglesos amb diversos interessos professionals (enginyeria, periodisme, indústria, ceràmica) uns coneixements de llengua japonesa en una universitat anglesa, seguida d’un any a Tòquio. El nostre domini de la llengua ajudaria a construir una nova època de relació amb el Japó. Érem els primers alumnes que participàvem en aquell programa i les expectatives eren altes.

Durant el segon any, passàvem els matins en una escola d’idiomes a Shibuya, dalt d’un turó abarrotat de restaurants de menjar ràpid i de botigues d’electrodomèstics barats. Tòquio s’estava recuperant del crac després de la bombolla econòmica dels anys vuitanta. La gent que anava a treballar es plantava al pas de vianants, el més concorregut del món, per donar una ullada a les pantalles on es veia que l’índex Nikkei de la borsa no parava de pujar. Per evitar el pitjor moment de l’hora punta al metro, sortia una hora més aviat i em trobava amb un becari més gran que jo—un arqueòleg—, i preníem pastissets de canyella i cafè mentre anàvem cap a classe. Jo tenia deures, deures de debò per primera vegada des que era un col·legial: cent cinquanta caràcters japonesos kanji per aprendre cada setmana; una columna de diari de gran format per analitzar sintàcticament; dotzenes de girs col·loquials per repetir cada dia. Mai no havia temut res tant. Els becaris més joves feien broma en japonès amb els professors parlant del que havien vist a la televisió o dels últims escàndols polítics. L’escola era darrere unes portes metàl·liques verdes, i em recordo que un matí donava cops de peu a una d’aquelles portes i pensava que tenia vint-i-un anys i clavava guitzes a la porta de l’escola.

Tenia les tardes lliures. Dues vegades per setmana anava a un estudi de ceràmica, obert a tothom, des d’homes de negocis que feien tasses de te fins a estudiants que feien afirmacions avantguardistes amb malla i argila vermella basta. Pagaves la teva quota i agafaves un banc o un torn i et deixaven fer el que volguessis. No hi havia xivarri, però se sentia una remor alegre de veus. Vaig començar a treballar amb porcellana per primera vegada, empenyent suaument les vores de les meves gerres i de les meves teteres un cop les havia tret del torn.

He fet ceràmica des que era petit i havia estat empipant el meu pare fins que em va portar a unes classes als vespres. La meva primera peça va ser un bol fet al torn que vaig vidrar en blanc opalescent amb un esquitx de blau cobalt. La major part de les tardes de la meva infància les vaig passar al taller de ceràmica i vaig deixar l’escola aviat, als disset anys, per esdevenir aprenent d’un home auster, un devot de la ceràmica anglesa, en Bernard Leach. Em va ensenyar molt sobre el respecte als materials i sobre la preparació per a una finalitat: vaig elaborar centenars de bols de sopa i de pots de mel fets amb argila grisa, i també escombrava el terra. Ell m’ajudava a fer els vidrats, curoses recomposicions de colors orientals. No havia estat mai al Japó, però tenia prestatges plens de llibres sobre ceràmica japonesa: parlàvem dels mèrits de determinades tasses de te sobre les nostres tasses grosses del cafè amb llet de mig matí. «Guarda’t—deia—del gest injustificat: menys és més». Treballàvem en silenci o escoltant música clàssica.

Vaig passar un llarg estiu enmig del meu aprenentatge al Japó visitant els mestres ceramistes, igualment severs, dels pobles de tot el país. Mashiko, Bizen, Tamba. Cada so d’una pantalla de paper que es tancava o de l’aigua entre les pedres del jardí d’una casa de te era una epifania, igual que cada neó de cada botiga de Dunkin’ Donuts em feia fer una ganyota de contrarietat. Tinc proves documentals de la profunditat de la meva devoció en un article que vaig escriure per a una revista quan vaig tornar: «El Japó i l’ètica de la ceràmica: cultivar la reverència pels nostres materials i pels senyals de l’època».

Una vegada acabat el meu aprenentatge i després d’haver estudiat literatura anglesa a la universitat, durant set anys vaig estar treballant sol en estudis silenciosos i ordenats, primer, a la frontera de Gal·les i, després, al centre d’una ciutat lúgubre. Estava molt concentrat, i les meves peces ho demostraven. I ara tornava a ser al Japó, en un estudi desordenat, prop d’un home que xerrava de beisbol, fent una gerra de porcellana de modelat expressiu. M’ho estava passant bé: allò anava pel bon camí.

Dues tardes per setmana anava a la sala on hi havia l’arxiu del Nihon Mingeikan, el Museu d’Artesania i Arts Populars del Japó, per treballar en un llibre sobre Leach. El museu és una granja reconstruïda en un barri, que estatja la col·lecció d’arts populars japonesos i coreans de Yanagi Sōetsu. Yanagi, filòsof, historiador de l’art i poeta, ha desenvolupat una teoria per explicar per què certs objectes (peces de ceràmica, cistells o vestits, fets per artesans desconeguts) són tan bells. Al seu entendre, expressen una bellesa inconscient, perquè se n’han fet en quantitats tan grans que l’artesà s’ha alliberat del seu ego. Ell i en Leach de joves van ser amics inseparables, a la primera part del segle XX a Tòquio, i s’escrivien cartes apassionades sobre les seves lectures apassionades de Blake, Whitman i Ruskin. Fins i tot van engegar una colònia per a artistes en un llogaret a no gaire distància de Tòquio, on en Leach feia les seves peces de ceràmica amb l’ajuda dels nois de la població i en Yanagi dissertava sobre Rodin i la bellesa als seus amics bohemis.

Darrere d’una porta, el terra de pedra deixava pas a un linòleum de despatx i, a l’extrem del passadís, hi havia l’arxiu de Yanagi: una habitació petita, tres metres i mig per dos i mig, amb uns prestatges que arribaven fins al sostre plens de llibres i amb un munt de capses on tenia els quaderns i la correspondència. Hi havia una taula i una bombeta nua. M’agraden els arxius. Aquest era tranquil·líssim i hi havia molta foscor. Hi vaig llegir, anotar i planificar una història revisionista d’en Leach. Havia de ser un llibre encobert sobre el japonisme, la manera apassionada i creativa que havia tingut Occident de malentendre el Japó durant més de cent anys. Volia saber en què consistia aquell Japó que va desencadenar tanta intensitat i zel en els artistes i tanta irritació en els acadèmics mentre assenyalaven una mala interpretació rere l’altra. Esperava que escriure aquell llibre m’ajudaria a treure’n la profunda fal·lera que havia agafat amb el país.

I una tarda a la setmana la passava amb el meu oncle avi Iggie.

Pujava el turó a peu des de l’estació del metro, passava per davant de les màquines de venda de cerveses, del temple de Sengaku-ji on hi ha quaranta samurais enterrats, de l’estrany vestíbul barroc dels xintoistes, del bar de sushi portat pel cordial senyor X, girava a la dreta davant del mur alt del jardí amb pins del príncep Takamatsu. Obria la porta i agafava l’ascensor fins al sisè pis. L’Iggie estava llegint assegut en una butaca al costat de la finestra. Solia ser una novel·la d’Elmore Leonard o de John Le Carré. O llibres de memòries en francès. «És estrany—deia—que unes llengües siguin més càlides que altres». Jo m’inclinava a fer-li un petó.

A l’escriptori hi tenia una carpeta de taula buida, un munt de paper amb el seu membret i plomes, tot a punt, tot i que ja no escrivia. A la finestra de darrere seu hi havia una vista plena de grues. La badia de Tòquio anava desapareixent darrere unes cases de pisos de quaranta plantes.

Menjàvem junts el dinar que ens havia preparat la seva criada, la senyora Makano, o que havia deixat el seu amic Jiro, que vivia en un pis contigu. Una truita i una amanida i pa torrat d’una de les excel·lents fleques franceses del barri de Ginza. Una copa de vi blanc fred, Sancerre o Pouilly-Fumé. Un préssec. Una mica de formatge i un cafè boníssim. Cafè negre.

L’Iggie amb la seva col·lecció de netsukes a Tòquio, 1960.

L’Iggie tenia vuitanta-quatre anys i anava una mica encorbat. Sempre vestia d’una manera impecable; tenia bon aspecte amb les seves jaquetes d’espiga, un mocador a la butxaca, una camisa de color clar i corbata. Duia un bigotet blanc.

Després de dinar, obria les portes corredisses de la llarga vitrina que ocupava bona part d’una paret de la sala d’estar i en treia els netsukes, d’un en un. La llebre amb els ulls d’ambre. El noi amb l’espasa de samurai i el casc. Un tigre, que era tot espatlles i potes, que es girava grunyint. Me’n passava un i el contemplàvem, i després el tornava a posar amb compte entre les dotzenes d’animals i de figures als prestatges de vidre.

Jo omplia les tasses d’aigua per assegurar-nos que l’ivori no es partia en l’aire sec.

—¿T’he explicat—em deia—com ens els estimàvem de petits? ¿I que un cosí de París els va regalar a la meva mare i al meu pare? ¿T’he explicat la història de la butxaca de l’Anna?

Les converses prenien rumbs estranys. En un moment, podia estar descrivint com la cuinera de Viena preparava el Kaiserschmarren per a l’esmorzar de l’aniversari del meu pare, capes de creps amb sucre glacé; com en Josef, el majordom, entrava al menjador fent un gran gest airós i el tallava amb un ganivet llarg, i com el pare sempre deia que ni l’emperador quan celebrava el seu aniversari no podia començar més bé el dia. I, al moment següent, ja parlava del segon matrimoni de la Lilli. ¿Qui era la Lilli?

Gràcies a Déu, pensava jo, que sense saber res de la Lilli sabia el que calia per entendre on passaven algunes de les històries: Bad Ischl, Kövecses, Viena. Pensava, mentre els focus de les grues s’encenien al capvespre i s’endinsaven cada vegada més en la badia de Tòquio, que m’estava convertint en una mena d’amanuense, que segurament hauria d’estar assegut al seu costat amb un quadern a les mans, prenent nota del que deia sobre la Viena d’abans de la Primera Guerra Mundial. No ho vaig fer. M’hauria semblat massa formal i inoportú. També hauria semblat cobdiciós: «És una història variada i bona; me n’apropiaré». Sigui com vulgui, m’agradava la manera com la repetició allisava les coses, i les anècdotes de l’Iggie eren una mica com pedres de riu.

Durant les tardes d’aquell any vaig sentir-lo parlar de l’orgull del seu pare per la intel·ligència de l’Elisabeth, la germana gran de l’Iggie, i del disgust de la seva mare pel llenguatge complicat de la noia. «Parla amb seny!». L’Iggie es referia sovint, amb un punt de neguit, a un joc que jugava amb la seva germana Gisela, que consistia a agafar un objecte petit del saló, portar-lo a baix, travessar el pati, evitar els mossos de quadra i baixar l’escala del soterrani per amagar-lo a les voltes que hi havia sota la casa. I llavors es desafiaven a tornar-lo a buscar, i que en va perdre algun en la foscor. Semblava un record inacabat, esfilagarsat.

Un munt d’anècdotes de Kövecses, la seva casa de camp al que després seria Txecoslovàquia. L’Emmy, la seva mare, que el despertava abans que s’hagués fet clar per sortir amb un guardabosc, duent per primera vegada una escopeta, per anar a tirar a les llebres en el rostoll, i que no va poder prémer el gallet quan va veure les orelles de l’animal que l’aire fred feia tremolar.

Que la Gisela i l’Iggie es van trobar uns gitanos amb un ós ballarí lligat amb una cadena, acampats al límit de la finca, al marge del riu, i que van girar cua i no van parar de córrer, esfereïts, fins que van ser a casa. Que l’Orient Express s’aturava al baixador i que la seva àvia, amb un vestit blanc, en baixava ajudada pel cap d’estació i que ells corrien a saludar-la i agafaven el paquet de pastissos embolicat en paper verd que els havia comprat a la pastisseria Demel de Viena.

I que un dia de tardor l’Emmy, a l’hora d’esmorzar, el va fer acostar-se a la finestra per ensenyar-li l’arbre del davant del menjador, cobert de caderneres. I que quan ell va picar als vidres i els ocells van emprendre el vol, l’arbre va quedar d’un daurat resplendent.

Havent dinat, jo rentava els plats mentre l’Iggie feia la migdiada i després mirava d’estudiar els kanji que tenia per deures, i omplia un paper quadriculat rere l’altre amb els meus esforços desiguals. Em quedava fins que en Jiro tornava de la feina amb els diaris japonesos i anglesos i uns croissants per a l’esmorzar de l’endemà. En Jiro posava un disc de Schubert o jazz, bevíem alguna cosa i llavors jo els deixava en pau.

Tenia llogada una agradable habitació individual a Mejiro que donava a un jardí ple d’azalees. Tenia un fogó elèctric i una tetera i feia el que podia, però passava els vespres amb l’única companyia d’un plat de fideus i em sentia força sol. Dues vegades al mes, en Jiro i l’Iggie em feien sortir a sopar o a un concert. Em convidaven a beure a l’hotel Imperial i després a un àpat esplèndid de sushi o a un bistec tàrtar o, com a homenatge als nostres predecessors banquers, a bœuf à la financière. Refusava el foie gras, que era l’aliment bàsic de l’Iggie.

Aquell estiu a l’ambaixada britànica van oferir una recepció per als becaris. Jo vaig haver de pronunciar un discurs en japonès explicant què havia après durant aquell any i que la cultura era un pont entre dues nacions illenques. Vaig assajar-ho fins que no vaig poder més. L’Iggie i en Jiro van venir i els vaig veure que em donaven ànims darrere les seves copes de xampany. Després en Jiro em va estrènyer l’espatlla i l’Iggie em va fer un petó i, somrient, amb complicitat, em va dir que el meu japonès era jozu desu ne: expert, destre, sense rival.

Eren l’un per l’altre, aquells dos. Al pis d’en Jiro hi havia una sala japonesa, amb tatamis i un petit santuari amb fotografies de la seva mare i de la mare de l’Iggie, on es resaven oracions i es tocava la campana. I a l’altra banda de la porta, al pis de l’Iggie, damunt de l’escriptori hi havia una fotografia de tots dos en un vaixell al mar Interior, amb una pineda muntanyosa al darrere d’ells, i l’aigua clapejada per la lluïssor del sol. És de gener del 1960. En Jiro, tan atractiu amb els seus cabells pentinats cap enrere, té un braç posat sobre l’espatlla de l’Iggie. I una altra foto, dels anys vuitanta, en un creuer en algun lloc prop de Hawaii, vestits de nit, de bracet.

—Viure més que els altres és difícil—va dir l’Iggie en veu baixa. Després va dir més fort—: Fer-se vell al Japó és una meravella. He passat més de mitja vida aquí.

—¿Trobes a faltar res de Viena?—¿Per què no li preguntava directament què era el que trobava a faltar, ara que era vell i no vivia al país on havia nascut?

—No. No hi vaig tornar fins al 1973. Era un atabalament. Una cosa asfixiant. Tothom sabia com et deies. Compraves una novel·la a la Kärntner Strasse i et demanaven si la teva mare ja estava més bé del refredat. No et podies moure. Tots aquells daurats i marbres de la casa. Era tan fosca. ¿Has estat mai a la nostra antiga casa de la Ringstrasse?

»¿Saps—deia de cop—que aquests farcellets de pruna japonesos són més bons que els de Viena?

»De fet—deia reprenent la conversa després d’un silenci—el pare sempre deia que em faria membre del seu club quan fos prou gran. Els dijous es trobava amb els seus amics, els seus amics jueus, en algun lloc pels voltants de l’Òpera. Els dijous tornava molt content a casa. El Wiener Club. Sempre hi havia volgut anar amb ell, però no m’hi va portar mai. Vaig marxar a París i després a Nova York, ves, i després va venir la guerra.

»Trobo a faltar això. Trobava a faltar això.

L’Iggie va morir el 1994, jo feia poc que havia tornat a Anglaterra. En Jiro em va trucar: només havia estat tres dies a l’hospital. Era un consol. Vaig tornar a Tòquio per assistir al seu funeral. Érem dues dotzenes, els seus vells amics, la família d’en Jiro, la senyora Makano i la seva filla, amb els ulls entelats per les llàgrimes.

Es fa la incineració, ens reunim i traiem les cendres i, per torns, un parell de nosaltres agafa uns bastonets llargs i fica els fragments d’os que no s’han cremat en una urna.

Anem al temple on l’Iggie i en Jiro tenen la seva parcel·la comprada al cementiri. Fa vint anys que tenen dissenyada la seva tomba. El cementiri és dalt d’un turó darrere el temple i cada parcel·la està delimitada amb unes petites parets de pedra. Hi ha una làpida on els seus dos noms ja estan inscrits i un lloc per posar-hi flors. Galledes d’aigua i raspalls i rètols de fusta llargs amb inscripcions pintades. Piques de mans tres vegades, saludes la teva família i et disculpes pel temps que ha passat des de l’última vegada que vas venir, i neteges, treus els crisantems vells i en poses de nous a l’aigua.

Al temple l’urna està col·locada en un petit dais i una fotografia de l’Iggie, aquella del creuer amb la seva jaqueta de nit, és davant seu. El sacerdot canta un sutra i nosaltres oferim encens, i l’Iggie rep el seu nou nom budista, el seu kaimyo, per ajudar-lo en l’altra vida.

Després parlem d’ell. Intento dir, en japonès, quant significa el meu oncle avi per a mi i no puc perquè em salten les llàgrimes i perquè, malgrat la meva costosa beca de dos anys, el meu japonès no és prou bo quan el necessito. En comptes d’això, doncs, en aquesta sala del temple budista, en aquest barri de Tòquio, dic el kaddish per Ignace von Ephrussi, que és tan lluny de Viena, pel seu pare i la seva mare, i pel seu germà i les seves germanes a la diàspora.

Després del funeral en Jiro em demana que l’ajudi a triar la roba de l’Iggie. Obro els armaris del seu vestidor i hi veig les camises ordenades per colors. Quan empaqueto les corbates m’adono que formen un mapa de les seves vacances amb en Jiro a Londres i París, Honolulu i Nova York.

Quan la feina s’ha acabat, prenent una copa de vi, en Jiro treu tinta i pinzell i escriu un document i el segella. Hi diu, m’explica, que un cop ell no hi sigui jo haig de cuidar els netsukes.

O sigui que sóc el següent.

©

TÍTOL ORIGINAL The Hare with Amber Eyes

Publicat per

QUADERNS CREMA

Muntaner, 462 - 08006 Barcelona

Tel. 934 144 906 - Fax. 934 147 107

correu@quadernscrema.com

www.quadernscrema.com

© 2010 by Edmund de Waal

© de la traducció, 2012 by Carles Miró Jordana

© de les il·lustracions: Le Pont de l’Europe de Gustave Caillebotte

© Musée du Petit Palais, Ginebra; Une botte d’asperges d’Edouard Manet

© Rheinisches Bildarchiv, Colònia; Schottentor, Viena, 1885

© Österreichische Nationalbibliothek; vista frontal del palau Ephrussi, plànol d’Allgemeine Bauzeitung

© Österreichische Nationalbibliothek; Anschluss, Viena

© Österreichische Nationalbibliothek

© d’aquesta edició, 2012 by Quaderns Crema, S. A. U.

Drets exclusius d’edició en llengua catalana:

Quaderns Crema, S.A.U.

ISBN: 978-84-7727-532-9

DIPÒSIT LEGAL: B. 21.924-2012

PRIMERA EDICIÓ DIGITAL

octubre de 2012

Sota les sancions establertes per les lleis, queden rigorosament prohibides, sense l’autorització per escrit dels titulars del copyright, la reproducció total o parcial d’aquesta obra per qualsevol mitjà o procediment mecànic o electrònic, actual o futur—incloent-hi les fotocòpies i la difusió a través d’Internet—, i la distribució d’exemplars d’aquesta edició mitjançant lloguer o préstec públics.